Dr. Nerzuk Ćurak: Ovo je pobuna protiv političkog sistema koji je od BiH napravio antidržavu, državu na čekanju, frankeštajn državu
Povezani članci
- Sumrak bogova
- Zašto je prevažan marš antifašista
- Međunarodni eksperti za ljudska prava pisali načelniku Prijedora: Dozvolite izgradnju spomenika nesrpskim žrtvama
- U medijskoj zajednici postoji konsenzus za uspostavljanje transparentnosti u medijskom sektoru
- Odnos prema Titu na točki “tranzicijskoga” prijeloma – IV dio
- Ozbiljan rast novozaraženih u Hercegovini: 43 u Mostaru, 12 u Čitluku, 5 u Neumu
PUBLICIST I GRAĐANSKI AKTIVIST, redovni profesor Fakulteta političkih nauka Univerziteta u Sarajevu i gostujući profesor na Sveučilištu u Mostaru, dr. Nerzuk Ćurak autor je pet knjiga o Bosni i Hercegovini, u kojima istražuje povijest sadašnjosti ove jedinstvene zemlje. Sa sarajevskim politologom razgovaramo o uzrocima i posljedicama aktualnih prosvjeda u BiH.
Piše: Damir Pilić, Slobodna Dalmacija
Smiruje li se Bosna i Hercegovina?
– Ako se vaše pitanje odnosi samo na socijalne proteste koji su uzdrmali različite razine vlasti u Bosni i Hercegovini i ako usporedimo intenzitet protesta ovih dana sa silinom isporučenog bijesa prvog dana protesta, onda je odgovor da se situacija smiruje. Ipak, moj konačni odgovor je otvorenog tipa: bolje da se ne smiruje, nego da se nastavi vrenje ispod površine, a koje bi u nekom novom kontekstu moglo eksplodirati na način koji bi zatekao ne samo BiH nego i regiju.
Ludistički pokret
Je li vas iznenadila fizička žestina prosvjeda, nasilje iskazano prema zgradama institucija vlasti?
– Demonstracije u BiH, generalno gledano, pripadaju građanskom otporu izrazito nenasilne provenijencije. Protesti koji traju, evo više od dva tjedna, samo su jedan dan u sebi sadržavale i element direktnog nasilja, koje je isporučeno prema zgradama institucija vlasti. Nacionalistička redukcija ovih autentičnih socijalnih prosvjeda samo na čin nasilja – a nasilje je opće mjesto većine demonstracija poniženih i obespravljenih širom svijeta – neodgovorni je “spin“ kojim se nastoji obesmisliti uzrok demonstracija. A uzrok leži u neupravljivoj, zarobljenoj državi koja je daytonskim mirovnim ugovorom konstituirana kao država koja je morala kad-tad dobiti svog klasnog neprijatelja. I dobila ga je na način koji je u daytonskim nacionalistima proizveo barem minimalnu porciju straha.
No BiH nisu uništile zgrade, već oni čije su tu kancelarije?
– Ako na 200 kvadratnih metara prostora gdje su se odigravale demonstracije u Sarajevu imate pet razina vlasti – općina, grad, županija, entitet, država – dakle pet birokracija koje bez svrhe i razloga troše ekonomsku supstanciju bosanskohercegovačkog društva, eksplozija socijalnog nezadovoljstva onih koji nisu primili po 30, pa čak i 54 plaće, morala je uslijediti. Odgovoran čovjek, usmjeren razvoju javnog dobra, ne može ni na koji način opravdati paljenje pojedinih bosanskohercegovačkih institucija, ali mora se razumjeti kontekst: bosanski parije – a što su drugo ljudi koji tri godine nemaju plaću, a rade – prognane iz sustava zdravstvene i socijalne zaštite, isporučili su svoj gnjev prema zgradama, podsjećajući nas na ludistički pokret u Engleskoj iz 19. stoljeća, kada su radnici lomili mašine, uvjereni da su one krive za njihov bijedni život. U socijalnom beznađu koje žive skupine osiromašenih nije neočekivana pojava ludističkog momenta, no puno je važniji jedan drugi fenomen, a koji je epohalni rezultat socijalne pobune. To je izrastanje građanskih plenuma u Sarajevu, Tuzli, Zenici, čak i Mostaru u stidljivoj varijanti, koji obogaćuju naš politički život autentičnim oblikom direktne demokracije.
Kako doživljavate te plenume?
– Divno je vidjeti obične ljude, oslobođene straha, kako govore, kako su priznati, kako se njihovi zahtjevi registriraju kao prinos afirmaciji socijalne pravde. Građanski plenumi već jesu trijumf slobodnog socijalnog uma nad borniranim nacionalističkim umovima. Činjenica da je skupština tuzlanskog kantona prihvatila zahtjev plenuma o ukidanju jednogodišnjeg prava političara na “bijeli hljeb“ i da su slični zahtjevi upućeni i s drugih plenuma, gesta je direktne demokracije vrijedna poštovanja. No, budu li političke elite banalizirale zahtjeve probuđenog građanstva, ne bi nas trebala iznenaditi žestina nekih budućih prosvjeda.
Od izgradnje do razgradnje
Referirajući se na poznate stihove “Dubioze kolektiv“, je li se ovo u BiH na trenutak vratio Walter?
– Naivni građani, umorni od svođenja Bosne i Hercegovine samo na domovinu desničarskih nitkova, na općim izborima 2010. godine dali su značajnu podršku SDP-u BiH, nadajući se da ta politička stranka može posredovati simbolički potencijal svega onoga pozitivnog što pojam “Walter“ isijava. Nažalost, u daytonskom političkom sistemu koji je ozbiljna negacija zdravog razuma, svaka stranka koja pristaje biti vlast vremenom postaje, čak i da to njezini vodeći muževi neće, stranka koja koketira s nacionalizmom kao ključnim resursom daytonskih ideologija. To se desilo i SDP-u, pa se “Walter vratio” kroz autsajderske pobune osiromašenih proletera i njihove djece. No, ljevičarske reminiscencije na “bolju prošlost” daju municiju desničarskim akademicima da i ove proteste “divnih gubitnika” banaliziraju i obezvrijede svodeći ih na salonsko ljevičarenje komunističkih sinova i njihovih podrepaša. Ta socijalna neosjetljivost i pokvarena ambicija da se fokus socijalne pobune preusmjeri s ključnog toka na epifenomene i izmišljaje, vrijedna je prezira.
Kažete da je ključni uzrok prosvjeda neupravljiva BiH država koja je uništena Daytonskim sporazumom. Pretpostavljam da mislite na postojanje Republike Srpske?
– Da. Demonstranti to i ne znaju, ali ovo je zapravo pobuna protiv političkog sistema koji je od BiH napravio antidržavu, državu na čekanju, frankeštajn državu u kojoj institucionalno ludilo multiplicira novu birokraciju kao odanu vojsku političkih stranaka, pa se uvjeti za socijalnu pravdu samo smanjuju. Vidite, ovo i nije stvarni politički sistem, ovo je veliko bezglavo nešto, gdje se najbolje snalaze političari koji su inteligentni, drski, koji agresivno djeluju na prvu, koji nisu blokirani nekim jasnim, preciznim institucionalnim mehanizmima. Sjetite se Miroslava Lajčaka, kad je bio visoki predstavnik, sustavno je govorio – a to je vrijeme kada je Dodik imao najžešću antibosanskohercegovačku retoriku – da to nije nikakav problem, da je to samo retorika, a pritom naivni ljudi ne znaju da je retorika najjači instrument politike i retorika je ta koja mijenja političko stanje. Dodik je svojom retorikom Daytonski ugovor iz matrice izgradnje države preokrenuo u matricu razgradnje države.
Čini se da HDZ BiH podržava Dodika?
– Zbunjuje me nekoliko puta ponovljeni stav predsjednika HDZ BiH Dragana Čovića da on politički dogovor ima samo s Dodikom, međutim nikada u javnosti nije transparentno pokazano je li to neki potpisani sporazum ili usmeni dogovor. Pomalo je neobjašnjivo, sa stajališta logike, da vam je glavni partner za promjenu daytonskog Ustava, što zagovara HDZ i što ja podržavam, političar koji je najrezolutnije protiv promjene Daytona. To mi je čudno, jer to onda može značiti da se razina ustavnih promjena i u konačnici odnosi samo na jedan entitet, a to nije dovoljno, jer se institucionalna ravnopravnost u ovom slučaju hrvatskog naroda tiče ne samo Federacije nego i Bosne i Hercegovine kao cjeline.
Manevarski prostor
Koliko god bi to bilo ostvarenje “poetske pravde“, je li ukidanje Republike Srpske megalomanski zahtjev?
– Nažalost, nitko u domaćem i internacionalnom političkom polju ne traži izmjenu Daytonskog ugovora i njegova Aneksa 4, odnosno Ustava BiH. Zamislite državu čiji je Ustav tek aneks jednog međunarodnog ugovora! Oba bosanskohercegovačka entiteta lupeške su tvorevine, ali struktura političkog sistema je takva da je entitet Republika Srpska unaprijed favoriziran. Iako je ključni arhitekt Daytonskog sporazuma Richard Holbrooke na 10. godišnjicu Daytona javno kazao da mu je životna greška davanje imena Republika Srpska i da bi to trebalo ispraviti, nitko ni da se očeše. Frustrira ovo podaničko pristajanje međunarodne zajednice i hrvatskih i bošnjačkih političara na kontinuirano honoriranje Republike Srpske; frustrira stav da je FBiH uzrok problema, iako je to posljedica apriorne institucionalne favorizacije Republike Srpske. Da budem maliciozan: uzrok problema likuje nad posljedicom i uživa u općem prihvaćanju mantre da je posljedica uzrok problema, a da je uzrok problema nedodirljiv.
Kako komentirate prosvjede u Mostaru, kao jedinom nacionalno značajnije mješovitom gradu koji se pridružio prosvjedima?
– Očigledno da u Mostaru nisu moguće demonstracije koje će izbjeći spinovanja s različitih strana. Volio bih da u glavnom gradu Hercegovine nije došlo do paljenja institucija, jer to u gradu visokog etničkog intenziteta samo ojačava pozicije nacionalističkih politika i širi manevarski prostor za transfer socijalnog bunta u nacionalni i nacionalistički.
Neki mediji i političari odmah su događaje u Mostaru proglasili bošnjačkim napadom na zapadni dio grada. U mom uvidu ne može i ne smije biti zapada i istoka u gradu čija vodeća politika favorizira jedinstvenost grada. Zar to već dugi niz godina nije HDZ? Relativno su se brzo prosvjedi počeli tumačiti kao bošnjački zahtjev za unitarizmom. Kao što me frustrira unisono podcjenjivanje hrvatskih političkih zahtjeva od strane Republike Srpske i bošnjačkih nacionalističkih krugova, jednako me nervira stalno inzistiranje na bošnjačkom unitarizmu iako je jedina unitarna činjenica u BiH Republika Srpska, dok BiH to nikada nije bila. Ne mogu ja zbog političke korektnosti pronalaziti unitarizam tamo gdje ga nema, niti izmišljati secesionizam tamo gdje ga nema. Ja ga ne vidim u hrvatskoj politici u BiH, ali vidim opasno i zabrinjavajuće sekundiranje Republici Srpskoj, kako od vodeće hrvatske politike u BiH, tako i od vodećih bošnjačkih politika. Kakvo samoubojstvo iz zasjede!
Kako ste doživjeli posjet hrvatskog premijera Zorana Milanovića Mostaru, i poruku “Marš kući!“ koju mu je uputila sarajevska redateljica Jasmila Žbanić?
– Tzv. poduzetnici identiteta uspješno su reducirali multietničku stvarnost BiH, proglašavajući je zbirom etničkih teritorija. To je kršenje ustava, kršenje ljudskih prava i način da se probuđena građanska svijest zaustavi, jer njeno narastanje približava pripadnike etnoklepto skupina zatvorskim zidinama. U tom kontekstu žao mi je što je premijer Republike Hrvatske Zoran Milanović napravio grešku u koracima posjećujući Mostar istog dana kada je i predsjednik Republike Srpske otišao u Beograd. Ta gesta, iako sam uvjeren da je Milanović imao dobre namjere, bila je dovoljna da bošnjački nacionalisti odmah započnu hegemonizaciju naroda i u tom posjetu vide obnovu duha iz Karađorđeva. A i obični, dobronamjerni građani, poučeni kontinuiranim uništavanjem i ubijanjem BiH, zabrinuti su da bi mogli ostati bez države. Na tom fonu treba motriti i pretjerani, nepotrebni imperativni poklič Jasmile Žbanić. Zato plediram za ljudsko razumijevanje ovih protesta, koje će nadići interpretacije bosanskog proljeća zasnovane na teorijama zavjere i nacionalističkim imaginacijama, a kojima se BiH zabranjuje da “sama sobom misli svoje vlastito porijeklo“ i jedna autentična pobuna golog života nastoji se tretirati kao napad na nacionalne interese hrvatskog, bošnjačkog, srpskog naroda. Da nije opasno i bolesno, bilo bi smiješno.
Neproduktivni spin
Kakvo rješenje situacije u BiH vidite?
– Ne vidim drugog rješenja do nove Konferencije o BiH, koja bi uključila i političke i nepolitičke aktere, kako bi se sačuvala i organizirala cjelovita, etnički pravedna, učinkovita i decentralizirana država u kojoj funkcionalnost i efikasnost neće biti žrtvovani zbog nacionalne ravnopravnosti, niti će nacionalna ravnopravnost biti žrtvovana zbog efikasnosti i funkcionalnosti. Taj balans je moguć, ali oni koji misle da je taj balans upravo ovo što imamo, farizeji su i licemjeri koji bi konačno morali otići s povijesne scene. Neće biti moguć taj odlazak ne pogura li ga SAD, čija je obaveza da mirovni ugovor koji su sponzorirali podignu na višu razinu, onu koja je sadržana u stavu da je smisao Daytona da bude promijenjen, nadograđen, transformiran, a sve u svrhu konstitucije BiH kao države koja to jest. Ova današnja daytonska instalacija, iako reproducira vanjski suverenitet BiH, nije dovoljna za izgradnju unutrašnjeg suvereniteta.
Ta ideja decentralizacije nailazi na otpor dijela hrvatskih građana u BiH, koji se plaše “utapanja“ u unitarnu državu?
– U mojoj političkoj viziji decentralizirana država je puno više za sve narode i građane BiH od partikularnih, uskogrudih, neempatičnih zahtjeva nacionalističkih politika, koje u vremenu deteritorijalizacije kao najvažnije pitanje smatraju provincijalnu unutrašnju etničku teritorijalizaciju. Nema tog nacionalnog zahtjeva u BiH koji se ne može preraditi u pravcu koji vodi ka zajedničkom gledištu. Uvjeren sam da razlike ne smiju biti prepreka zajedničkom gledištu koje se svjesno nipodaštava. Na tom fonu ja kazujem, na tragu Umberta Eca, čistu, nedjeljivu istinu kroz stav da sam Srbin veći od Milorada Dodika, Hrvat veći od Dragana Čovića, Bošnjak veći od Bakira Izetbegovića. I ova tvrdnja nije izraz “trilateralnog poremećaja“ onoga koji ne zna što je, ovo je misao koja dolazi iz budućnosti, za koju radim i svjedočim javnim djelovanjem.
Nažalost, vaš sugovornik je autsajder u daytonskoj tvrđavi, pa je moj “sinergijski nacionalizam” nedovoljan da relativizira nacionalističke spinove onih koji su proizvodnjom tih spinova stekli ogromno materijalno bogatstvo i javnu promociju. Ustvari, ovaj vrijednosni etnički sinkretizam vukovi već tumače kao unitarizam. Nema te egzistencije koja dolazi iz Sarajeva, a da nije unitarna. Nažalost, i u Republici Hrvatskoj prevladala je ta lagodna mantra, taj neproduktivni spin koji po hrvatskim medijima poništava jasne glasove pravde. Ali, što ćemo, to je tako.
Tvornice radnicima
Nekidan ste rekli da socijalna revolucija nije slučajno krenula iz Tuzle, jer je to bio industrijski grad snažne radničke klase. Dodali ste da su to ljudi koji “nemaju talente za neoliberalizam, za male biznise“. Kako u ovim zemljama živi puno ljudi bez takvih talenata, što im savjetujete?
– Ugledni profesor ekonomije dr. Aleksa Milojević jedno od rješenja vidi u ponovnom povratku tvornica radnicima kroz dioničarska društva. Jer su etnokapitalisti i kvazibiznismeni, koristeći veze s političkom oligarhijom, za svoje i za njihove potrebe privatizirali javna dobra kroz razne oblike certifikata, što im je omogućilo da tvornice vrijedne npr. milijun eura kupe za 3 posto vrijednosti, a onda ih, bez nastavka ili pokretanja proizvodnje prodaju kao puke nekretnine – čast izuzecima – možda se kao zadnji spas nadaje ovo aktiviranje dioničarske poluge. Na kraju krajeva, zašto dozvoliti rigidni trijumf neoliberalizma, da netko tko je bio uz skute vladara bezvrijednim novcem kupi vrijedne tvornice, de facto otme ih od radnika, a da onda neoliberalni ideolozi tu epohalnu nepravdu svedu na faktor sreće – netko je ima, netko je nema?!